Qui paga els impostos a Espanya?

Qui paga els impostos a Espanya? Què cal fer amb la fiscalitat?
A l'hora de parlar de qui paga els impostos és fonamental fer una diferenciació entre qui és el contribuent des d’un punt de vista normatiu i qui els paga efectivament, que depèn de la translació dels impostos (incidència impositiva).

També és interessant estudiar com el conjunt del sistema actua: si les rendes elevades respecte de les que són més baixes paguen una proporció major d’impostos o no (si és un sistema progressiu, proporcional o regressiu), que té a veure amb l’equitat horitzontal i vertical i la tolerància a la desigualtat de la societat i el concepte de justícia predominant (tractament igual de rendes del treball o del capital, per exemple).

En el cas espanyol tenim un sistema formalment progressiu encara que amb uns efectes pràctics (com comentarem més endavant) lleugerament propers a la proporcionalitat. Però això per si sol no és un bon indicador de la capacitat de redistribució del sistema en el seu conjunt perquè seria convenient fer també un anàlisi de la despesa pública i la seva incidència.

A efectes pràctics es fa evident que hi ha una sobrecàrrega sobre les rendes mitges, que suposen un 22% del conjunt dels contribuents però aporten un 48% de la recaptació del sistema, això acaba per configurar una classe mitja amb una percepció de que la càrrega fiscal és poc o gens equitativa (percepció agreujada per la major visibilitat del pagament dels impostos que en els beneficis de la recepció de la despesa social).

Les principals figures tributàries a Espanya, deixant a banda les cotitzacions a la seguretat social (35% del total d’ingressos fiscals), són: IRPF (34%), IVA (31%), Impost sobres Societats (20%) i Impostos Especials (11%). Tanmateix, ens centrarem en els tres primers perquè agombolen la major part del volum tributari i per tant la seva configuració ens informa sobre qui paga els impostos a l’Estat.

L’Impost sobre la Renda de les Persones Físiques (IRPF) està pensat per ser progressiu ja que és un impost directe que grava la renda, que es considera el millor indicador de la capacitat econòmica de cadascú, establint un conjunt de trams que fixa un tipus marginal ascendent. Malgrat això, la incidència de l’impost acaba sent diferent de la intenció inicial com a conseqüència de les distorsions que provoca.

- Diferenciació entre rendes del treball i del capital, amb un tracte més favorable al darrer, quan són les rendes altes les que contenen una major proporció de rendes del capital i, per tant, en poden sortir beneficiades respecte del tipus que li correspondria en el càlcul de l’IRPF. A més a més, les rendes de capital en els últims anys s’han desviat cap a Impost de Societats que els aporta un tracte més favorable (té un tipus fix relativament més baix que el corresponent per IRPF a aquest segment de població).

- Sistema ple de particularitats: deduccions, bonificacions i incentius. Aquest punt és especialment delicat en la mesura en la que afavoreixen l’exercici de la pràctica de la elusió fiscal per les rendes més altes ja què, comparativament, els aporta majors beneficis (i en coses a les que les rendes altes tenen més possibilitat d’accés com ara vivenda) i tenen més capacitats per fer-ho. A més, existeixen més refugis fiscals per les rendes del capital que per a les del treball.

- En el moment inicial d’instauració de l’IRPF i altres impostos a Espanya, la percepció del grau de control i l’amenaça d’aplicar sancions per evasió fiscal van contribuir a que aquesta pràctica fos residual però amb el pas del temps s’ha evidenciat que el control se centra més en les rendes mitges (per la configuració d’incentius als inspectors d’Hisenda, entre altres motius), arribant al moment en que l’últim tram de renda només aporta un 3% dels ingressos fiscals percebuts. Per tant, el frau fiscal (sobretot de les rendes més altes) i l’economia submergida redueixen molt la progressivitat real de l’impost. Podem dir, tal i com apunta l’informe de “la Caixa”, que “no paga tothom, però qui paga, paga massa”. El problema és, per tant, que la part alta de la distribució del nostre IRPF està casi buida (desviació a impost de societats i paradisos fiscals).

- Cal afegir que a Espanya, que tradicionalment ha tingut una economia inflacionària, es produeix un efecte de rèmora fiscal pel qual si no s’actualitzen els trams es pot produir un increment en els ingressos fiscals que no estiguin en conseqüència amb un increment real del poder adquisitiu de les persones. Això afecta especialment a les rendes mitges perquè són les que podran tenir un canvi en el tram.

La segona figura en importància és l’Impost sobre el Valor Afegit (IVA), introduït com a requisit per a la integració a la Unió Europea és un impost de tipus indirecte i que, per tant, grava el nivell de consum i relacionat, a priori, amb el nivell de renda del consumidor.

- De fet, aquest impost acaba sent força regressiu ja que el consum suposa una proporció major del total de la renda per aquells que la tenen més baixes. Tot això es pot qüestionar en part perquè Espanya té molt baixos índex d’estalvi (i fins ara els interessos fixats pel Banc Central Europeu eren també baixos).

- Tanmateix l’impost sobre el consum és una figura cabdal perquè compleix amb els principis de transparència (però alta il•lusió fiscal respecte d’IRPF) i eficiència econòmica (perquè distorsiona poc les decisions dels consumidors).

- Altres impostos indirectes sobre el consum tenen efectes una mica diferents a l’IVA perquè, de fet, busquen corregir externalitats (com per exemple tabac, alcohol i hidrocarburs), per tant malgrat la seva importància, no tenen un objectiu redistributiu clar. Els que sí que tenien un objectiu redistributiu són els impostos sobre vehicles, per exemple, ja que en un moment determinat van ser béns de luxe però ara aquesta caracterització del bé és discutible.

L’impost sobre societats (IS) és la tercera figura en importància. El nivell de distorsió sobre la competitivitat de la economia d’un país pel que fa a la inversió estrangera directa ha provocat que en el context europeu s’hagi entrat en una dinàmica de rebaixa d’aquest tipus per compensar els costos laborals més alts i rígids que a altres països (EUA i Japó). Tot i així, no hem de pensar que aquest factor és l’únic a considerar a l’hora d’escollir la localització d’una determinada empresa.

- En el context que ens ocupa, aquesta dinàmica de rebaixa del tipus de l’impost de societats afecta negativament a la progressivitat del sistema, ja què la diferència entre el tipus màxim en IRPF (43%) i el de l'IS (30%) s’ha eixamplat i, en conseqüència, ho han fet els incentius a la constitució d’una societat. Per tant, sembla que el tipus haurà de baixar però cal vigilar que la rebaixa estigui acompanyada d’un control efectiu del frau fiscal perquè és evident que el tipus impositiu òptim no és igual a 0.

- De fet, un altre inconvenient de l’IS és que es trasllada a salaris i preus, no assumint totalment la càrrega de l’empresari, sent un altre punt que evidencia la sobrecàrrega sobre les rendes mitges i, en concret, les derivades del treball.

Considerem a part les cotitzacions socials, ja que encara que no es poden comptabilitzar estríctament com a figura impositiva, sí que són un ingrés fiscal i tenen una importància cabdal en el sistema (35% del total d’ingressos fiscal).

- Aquesta figura és formalment proporcional encara que determinats elements el fan en un cert punt regressiu: si a alguna persona amb renda molt alta se li aplica hi ha un punt on ja no s’aplica per no crear efectes de substitució, però això té efectes molt regressius en el conjunt del sistema (qüestió que es podria lligar amb la configuració de l’IRPF que grava les rendes del treball i és menys eficaç en trams més alts).

- El problema de les cotitzacions és, també, el seu alt grau de translació econòmica. Aquestes imposicions són traslladades quasi automàticament al treballador donat que la oferta de treball és molt inelàstica (també depèn del grau d’elasticitat del sector), estant limitat en el tram de treballadors no qualificats perquè no es pot baixar sou per sota d’un determinat nivell (el del salari mínim interprofessional). En el cas de professionals liberals no és dubtós que aquests també poden traspassar als seus clients la part proporcional dels impostos que els pertoca.

Malgrat que no podem entrar a fer un anàlisi detallat d’altres impostos i, més en concret, de l’Impost sobre el Patrimoni, és aquesta una figura impositiva important no només per la recaptació sinó bàsicament perquè és una eina fonamental des d’un punt de vista d’equitat horitzontal perquè la capacitat de pagament d’un individu no s’ha de reduir a la seva dotació en renda.

Un cop fet l’anàlisi parcial del sistema, hem d’entrar a considerar sobre qui paga els impostos a Espanya no només característiques lligades a la renda sinó també, donada l’evolució demogràfica a Espanya, l’evolució pel que fa a la contribució als tributs per part dels immigrants (en termes generals això suposa una major participació). Haurem de mirar, en conseqüència (encara que no és l’objecte del treball) no només com contribueixen a la sostenibilitat del sistema, sobretot per la via de les cotitzacions a la seguretat social, però també en quina mesura es beneficien dels serveis de l’Estat del Benestar (educació, sanitat i serveis socials principalment).

Tot i que fins ara ens hem limitat a parlar sobre la incidència impositiva delimitant l’anàlisi als grups de renda, també cal fer menció a la descentralització de certs impostos al nostre país, de manera que en alguns casos la descentralització ha portat a una certa competència en impostos que afecten a la propietat i el capital: hi ha individus que a igualtat de dotació en capital o propietat tributaran més segons la Comunitat Autònoma que els imposi el tribut. De fet, això torna a repercutir en les rendes mitges perquè són les que tenen menys capacitat i incentius a deslocalitzar aquests elements (siguin vivendes, terres, etc.)

Reformes:

Aquesta aproximació al sistema fiscal a Espanya ens porta a plantejar, com ja s’ha avançat al llarg de la recensió, que certs aspectes han de ser reformats per tenir un sistema més eficient. Considerem que vistes les característiques mencionades s’haurien d’emprendre reformes principalment en la vessant del control i seguiment del pagament d’impostos: per ben dissenyat que estigui un impost i encara que compleixi amb el principi fiscal que li correspongui, la seva utilitat és molt baixa si no es controla que se’n faci un pagament efectiu i coherent amb la base imponible definida.

La línia de reforma sembla doncs que ha d’estar encaminada a simplificar el sistema, configurant un sistema transparent, simple i amb alta capacitat d’adequació a la situació econòmica (per poder actuar també com estabilitzador). Al contrari del que passa actualment: IRPF i IS estan plens de buits legals que atorguen un molt alt marge per la maniobra, l’elusió i en alguns casos l’evasió fiscal.

En conseqüència, la nostra proposta seria encaminar-nos a un IRPF amb una reducció important de trams (inclús una fixació de tram únic, perquè en el darrer tram no figuren les rendes més elevades) que cal compensar per la via d’una fixació adequada de mínims exempts: de fet, ara per ara hi ha un seguit de deduccions que no només afegeixen complexitat al sistema sinó que són fins a cert punt regressives i en alguns casos trenquen amb el principi d’equitat horitzontal. Aquelles deduccions que proposem són les que estiguin clarament ajustades a la capacitat econòmica de l’individu (deduir al lloguer i potser a primera vivenda però no instal•lar discriminacions entre una i altra, posem per cas).

En aquest sentit voldríem instar a fer deduccions amb límits màxims i que estiguin lligades a la capacitat real de pagament: per minusvalíes, família nombrosa, incapacitat... i no fer-ne entrega a un grup en general (posem per cas famílies nombroses) sinó a condicions específiques que resulten desventatjoses per l’individu dins el grup, lligant-ho a les seves necessitats.

Proposta Clara:

Podríem recalcar:

- Un IRPF amb menys trams ajudaria a solucionar el problema de la rèmora fiscal que afecta especialment a les rendes mitges.

- Reduir la fiscalitat sobre el capital (rendiments) per evitar sortides de capital, és una solució abocada al fracàs, bàsicament perquè acabarem amb una recaptació de 0. És millor emfatitzar i reforçar el control de l’evasió i elusió, posant especial èmfasi en el control de les institucions financeres.

- Pel que fa la inversió directa (no financera), no es tracta de fer una reducció d’impostos per atreure capital, donat que les decisions d’inversió en aquest camp, no es fan únicament en funció de la fiscalitat, sinó també a partir d’altres caracterísitiques de l’entorn: la demanda, accés a proveïdors, xarxes de transport, institucions, context socials, competència en el sector, etc.

- Si volem que mitjançant les deduccions es recolzi socialment un tipus d’activitat econòmica, d’inversió, etc., és millor fer aquestes deduccions en la quota i no en base, donat que les deduccions en base tenen efectes en la progressivitat de l’impost. Actualment, en la majoria dels casos aquestes deduccions són en la quota i per tant, val la pena tenir-ho en compte davant de futures possibles propostes.

Podriem mencionar també respecte de qui paga els impostos a Espanya:

- Que generalment hi ha un tracte diferenciat entre la carga tributària per un individu, i la càrrega tributària d’un matrimoni. Generalment els matrimonis tenen un tractament diferenciat ja què es suposa que és la parella en conjunt la qui pren decisions sobre treball, consum i maneres les formes d’estalvi. A més a més, sembla que això es menys costós d’administrar i també evita en certa manera les possibilitats d’evasió fiscal. Malgrat això, cal dir que si la tarifa és progressiva, acaben pagant més en conjunt que si cadascun d'ells tributés individualment. Per això, es poden instrumentar diferents mesures per neutralitzar aquest efecte. En aquest sentit, a Espanya des de fa uns anys s’ofereix la possibilitat de tributar per separat.

De no fer-se així, podríem dir que els casats paguen més que els solters, tot i que sempre es pot pensar que poden existir economies d’escala a nivell en algunes àrees en l’esfera matrimonial.

De cara al que proposen els polítics davant les eleccions:

- Impost sobre el Patrimoni: Ajuda a configuarar el concepte de renda extensiva.

- Algunes propostes estan encaminades a una menor tributació via renda, compensada per un increment via el consum. Això el que acaba fent és que el sistema sigui encara més regressiu. A més, s’ hauria de analitzar quina és la propensió a consumir per 1€ més de renda de cadascun dels diferents grups de renda.