Beskrivelse fra 1743

Misjonærer.

Den 26. novbr. 1715 skrev Misjonskollegiet i København til "Selskapet til fremme av kristelig opplysning" i London om finner og lapper, som bodde ved Norges ytterste grense og levde efter fedrenes skikk som hedninger, at de hadde deres føde og klær av reinsdyr og liksom dyr ingen bolig, men vandret omkring på fjellene. Nå ville den danske konge ved misjonærer og kateketer la dem opplyse i kristendom. Misjonskollegiets forslag satte alle i bevegelse. Syvstjernen frarådet at de dårlige prester ble sendt nordover. De yngste og mest begavede burde sendes til Finnmark og siden befordres.

Den 10. novbr. 1718 kom Thomas von Westen til Ibestad på tilbaketuren fra sin annen misjonsreise. Her søkte han kunnskap om lappene (samene) i indre Senja, og neste dag kom han til Trondenes. Her bestemte han at samene i Astafjord menig het som rakk til Malangen, straks måtte få undervisning i kristendom. Den forrige misjonær i østfinnmark Kjeld Stub fulgte ham, og han lot seg nå kalle til den første misjonær i Astafjord. Til skolemester og tolk fikk han Peder Bertelsen, som før hadde tjent misjonen i Finnmark. Kjeld Stub tok bopel på Hafnen (Dyrøyhamn) hvor Dyrøy Kirke ennå stod.

Da Th. von Westen i 1722 kom til Astafjord på sin tredje misjonsreise, fant han finnene i Salangen vel undervist. Samene i Sørreisa kom også til Salangen fra sine femti bosteder (gammer), og der ble de undervist ved finneskolen i Skårvik. I 1721 var Kjeld Stub blitt avløst av Erasmus Wallund. Under ham ble det avtalt med Th.von Westen at et kapell skulle bygges på Lavangsnes for Salangen, Lavangen, Gratangen og Gravfjord. Men kapellet kom ikke. I 1726 ble Astafjord residerende kapellani ledig. Striden mellom von Westen og biskop Peder Krog om finnemisjonen var da brutt ut, og lektor von Westen skrev 13/4 s.a. til Misjonskollegiet at kapellaniet måtte bli unndratt biskopens overhøyhet og lagt under Misjonskollegiet. Således ble det mest Th.von Westen å takke at Astafjord i 1731 ble helt utskilt fra Trondenes og med Tranøy og Lenvik som annekser.

Erasmus Wallund ble i 1724 avløst av jemtlendingen Leonard Sidenius 1725/28. Christian Vegner 1726/49 kalte Jens Schjelderup til misjonær med bopel på Tranøy. Han ble sogneprest til Sand, og da kom Peder Krog Hind. Se major Schnitlers examinasjonsprotokoll 1743, og fra 1757 til 1759 var Elling Rosted misjonær, til han i 1759 ble Tranøy prestegjelds første sogneprest.

Major Schnitlers examinasjonsprotokoll 1743. Den store nordiske krig 1700/21 ble den siste av krigene med Sverige. Et stort apparat ble satt i sving, idet major Schnitler med stort følge sommeren 1743 reiste gjennom Senja fogderi's innland. Hans viktigste hjelpere var lagrettene, finnemisjonæren og skolemestrene ved finneskolene i Skårvik og på Laberg i Gratangen. De siste måtte oppsøke lappene på deres fjell, og pålegge dem å påvise hvor grensen mot Sverige fra gammel tid hadde gått. Resultatet ble i 1751 den grense som ennå gjelder, og som berøvde Norge den vestre fjerdepart av Tornetræsk. Den 28. august 1743 kom major Schnitler med følge til Nordstraumen i Reisenfjords botten, Astafjords prestegjeld, Senjens fogderi. Examinasjonen ble overværet av lensmann Isak Kolling med lagrettemenn. Sorenskriveren Jørgen Sørensen Kiergård 1730-1751 som bodde på Gibostad, var ikke til stede på grunn av andre forretninger. Lappeskolemesteren i Skårvik fremstillet som vidner to norske bygdelapper. Begge hadde siste st. hans vært til nadverd på Tranøy hos misjonæren hr. Peder Krog Hind. De to var Ole Olsen, alminnelig kalt unge Vuolla, og Nils Nilsen. Dessuten møtte to østlapper (svensklapper), Erik Amundsen og Thomas Amundsen.

Av østlapper var der i Salangen alene 41 familier. De kom over grensen om våren og drog tilbake om høsten, uten å betale skatt til den norske krone. Første vidne Ole Olsen svarte nå majorens spørsmål at denne Reisenfjord ligger i Tranø sogn, et annex under Astafjords prestegjeld i Senjens fogderi, hvilket Tranø sogn har 53 (norske) bønder, altså omtrent 300 sjeler. Tranø sogn består av over og fastland. Det faste land beskrives således:

Fra Mjøsund like i nord................................. 1,50 mil

Siden til Håkjerringnes................................... 1,00 mil

Gapet fra Håkjerringnes til Grundreis-skjær.... 0,25 mil

Fra Grundreis- skjær går det faste land........... 0,25 mil

I alt fra Salangenfjords gap til Lenvik grense.... 3,00 mil

Fra Lenvik grense (Finnsnes) til Aglapen er 2,0 mil

Tranø har en trekirke bygget av tømmer.

NB. Kirken i Øyfjord i Senja, hvis tomt er utgravet, hadde ikke kortilbygg. Se risset av Ibestad kirke fra Ca. 1170. Havner nord for Græsholmene 6 mil er foruten Hilleshavn:

1. Vesnæs-kløven, bestående av to leier (jekteleiet var på Nordhamna), en god, trygg havn for 20 skibe.

2. Bjørn-hi, 0,25 mil nord for Vesnæs-kloven, er jekthavn.

3. Brænne, 0,125 mil nord for Bjørnhi, er jekthavn.

4. Gibostad, 0,75 mil nord for Brænne, er god, trygg havn for 100 skibe.

Fjorder:

1. Reisenfjord, 0,5 mil mot øst. Østenfor er Strømsvatnet.

2. Finfjord er en bukt, hvori der er kun 1 (norsk) gård ved navn Finfjord.

Særskilt nevnte beitetrakter for norske lapper var Middagsfjell og Fagerfjell i Reisa og Kårvikfjell i Lenvik. "Grensetraktene mot Sverige (Målselv og Bardu) er kun til nytte for fjellapper. Det indre land er ubeboelig for bønder".